Pokud bychom sečetli hmotnost všech savců na zemi,
60 % z nich budou tvořit tzv. hospodářská zvířata,
dalších 36 % lidé a pouhá 4 % jsou zvířata volně žijící.
Skutečnost, že většina zvířat na naší planetě
byla na svět přivedena rukou člověka, se může zdát děsivá.
Mnohem děsivější tajemství je však ukryto tam, kde tato zvířata žijí a umírají.
To, co se děje se zvířaty během jejich života,
je před zraky veřejnosti záměrně skryto.
My nechceme, aby nám tady někdo natáčel.
Eliminujeme pohyb cizích osob tady.
Já bych s tím nesouhlasila vás pustit do chovu, jo?
Za celou dobu, co cestuju po republice, jsem si vlastně nikdy nevšiml toho,
že by někde mohla být zvířata.
A nebo jsem si toho možná všimnout spíš nechtěl.
Ne, bohužel.
Bohužel, ne ne ne.
Ne, nechceme zveřejňování, ne.
To vám neřeknu úplně z jakýho důvodu,
Ale pan (jméno) takovýhle věci sem nechce.
Ani žádný zprávy nic.
Nemám prostě zájem nic nikde publikovat.
Není to nic atraktivního.
Prostě je to nějakej proces výroby,
kterej je a bude
veřejnosti uzavřen.
Tečka.
Veřejnost sem určitě nebudem.
Nezlobte se, nashledanou.
O tom, že některá zvířata cítí strach, lásku, radost i bolest, nikdo nepochybuje.
Když však míjíme obrovské haly, ve kterých jsou uvězněny stovky tisíc zvířat,
nebo když předjíždíme na dálnici kamion směřující na jatka,
často si toho ani nevšimneme.
Uvnitř jsou přitom bytosti, které mají podobné projevy emocí jako ty,
které jsme se naučili milovat.
Chránit některá zvířata a zneužívat jiná
je naučené chování, kterému jsme jako děti vystavováni dříve,
než se naučíme číst a psát.
Pokud se bavíme o tom, jestli nějaká zvířata cítí bolest, necítí bolest,
nebo cítí nějaké emoce víc nebo míň,
tak my už dneska víme, věda nám dala dostatek důkazů o tom,
že cítí velmi podobně jako my.
Česká legislativa to na jednu stranu říká.
Rozlišuje mezi domácími zvířaty a hospodářskými zvířaty
a každé skupině dává odlišná, ale diametrálně odlišná práva,
ale neshoduje se to vůbec s tím, že opravdu kdyby otázka byla,
jestli prase nebo pes mají stejné pocity,
tak stejné pocity určitě má, pociťuje stejně bolest,
pociťuje určitě stejně i emoce.
Z pohledu psychologie se ve vztahu ke zvířatům uplatňují
tzv. nevědomé obranné mechanismy.
Jak už název napovídá, hodně často si je neuvědomujeme.
Neexistuje žádná světová nebo vesmírná instance,
která by řekla, že tak to je.
Je to prostě jenom naše čára, kterou si uděláme v hlavě my sami.
A ta potom dělí ty druhy zvířat.
Je to umělé dělení, není to nic, co by záviselo
na nějakých vědeckých poznatcích nebo na něčem, co je nějak dané.
Kde se nachází pomyslná dělící čára
mezi zvířaty, která milujeme,
a zvířaty, jejichž utrpení nejen vědomě přehlížíme,
ale dokonce za něj i platíme?
Člověk, kterýho miluješ a kterej je tvoje všechno,
a vlastně lidi, který jsou tvoje všechno, mamka, babička, dědeček, celá rodina
ti říkaj "Jez maso. Máš tam talíř,
kašli na zeleninu, sněz hlavně to maso, ať seš prostě."
Takovýhle věci, takže ty permanentně jseš
mletej do toho takhle přemejšlet.
Moderní technologie,
obrovské areály pečlivě zabezpečené před pohledy konzumentů
společně se současnými zákony chrání zneužívání zvířat natolik,
že se rozrostlo do neuvěřitelných rozměrů.
Technologie se automatizují,
stát i Evropská unie dávají velké částky na rekonstrukce podniků
a šlechtitelé zkouší, jak donutit zvířata co nejrychleji růst
a zároveň je udržet při životě.
S příchodem silnýho marketingu, s příchodem obrovskejch peněz,
který začaly téct z a do masovýho a mléčnýho průmyslu,
kde v momentě kdy máš najednou gigantickej kapitál
a potřebuješ, aby ty lidi konzumovali a vydělával jsi na tom peníze,
tak ty lidi dneska dokážeš naučit prakticky cokoliv.
Podívej se, co marketing a média dělaj.
Ty lidi dělaj doslova cokoliv, co jim řekneme. Od toho, koho volit, po to, co máme jíst.
To všechno, dneska ty lidi jsou tak dokonale zmanipulovaný
a ten nástroj je dneska tak strašně silnej,
že já věřim, že to je ten největší důvod.
Myslim si, že můžu říct asi s klidnym svědomim,
že nejenom z pozice ochránců zvířat, ale i z pozice advokáta,
případně advokátní kanceláře, jsme přesvědčeni o tom,
že reklamy uvádějící, že kravička je celá šťastná z toho,
že může dát někomu mléko, že kravička je celá šťastná,
že může někomu dát své maso a tak dále, nebo šťastná vajíčka a podobně,
tak že to klamavá reklama je a je už na čase,
aby se lidé dozvěděli pravdu.
Celý proces chovu zvířat začíná pečlivým výběrem matek a otců.
Ti musejí splnit potřebná kritéria, aby chovatelům v budoucnosti
zajistili vysoké zisky.
K reprodukci ptáků jsou využívány tzv. rozmnožovací chovy.
Ve stísněném prostoru dlouhých hal
musí žít určitý počet samců a mnohonásobně vyšší počet samic.
Zvířata se před sebou nemají kam schovat, dochází tak k vzájemných soubojům,
oklovávání peří a hřebínků, samice bývají zraněné
i při samotném aktu.
První věc, co mě úplně dostala, bylo, když jsem viděla tu obrovskou halu,
ve který bylo 3 000 zvířat a v tý hale prostě nebylo vidět
pomalu ani na zem, já jsem nevěděla, kde je podlaha a kde jsou ty zvířata.
Tam byli tak hrozně namačkaný na sebe všichni.
Ty zvířata jsou tam ve špatnym stavu, prostě byli opelichaný,
byli tam i zraněný zvířata. Viděla jsem tam i slepičku,
která měla takovej obrovskej nádor u zadečku.
Pokud tam je nějakej kus, kterej nemůže na nohy třeba
kulhá, sedí, nebo je nějakým způsobem poraněná,
tak se to chytne a povětšinou se to zlikviduje.
Jejich křehké kosti se pod náporem těžšího samce velmi snadno lámou.
Následkem mohou být i mnohonásobné fraktury končetin.
Ptáci jsou na těchto místech drženi dlouhé měsíce,
přičemž pracovníci podestýlku pouze vrství na sebe.
Zvířata prožívají celý svůj život na vrstvách vlastních výkalů,
z nichž se uvolňují toxické plyny, které jim následně působí zdravotní problémy.
V rozmnožovacích chovech je brojlerovým slepicím a kohoutům
záměrně omezován přísun potravy.
Z důvodu šlechtění na vysokou hmotnost by přibírali na váze tak rychle,
že by nebyli schopni rozmnožování.
Takto přešlechtění jedinci se v dospělosti často nedokáží ani sami pohybovat.
Rozmnožování velkých zvířat začíná obvykle inseminací.
Semeno pochází od plemenného samce,
který je celý život uvězněn v inseminační stanici.
Samec je k ejakulaci stimulován různými způsoby.
Jedním z nich je zavedení elektroejakulátoru do konečníku,
přičemž je zvíře násilně fixováno za hlavu.
Zaměstnanci čekají na moment ejakulace a zachycují sperma do připravené zkumavky.
Jednou dávkou oplodní 40-50 samic.
U krav je nejvyužívanější metodou oplodnění inseminace.
Tu provádí zemědělec tak, že zasune celou paži do řitního otvoru samice.
Následně do pochvy zavede pipetu a vstříkne sperma.
Ještě drastičtější metodu inseminace zažívají prasnice.
Ty jsou uvězněny v individuálních klecích po dobu pěti týdnů během každé inseminace.
Klece jsou tak těsné, že se do nich sotva vejdou.
Mohou pouze ležet, stát či sedět.
Po připuštění jsou tam, nebo měly by být, další měsíc,
poté by měly odcházet na tři měsíce do volných kotců
a tak týden před porodem se nahánějí na porodnu znovu do klecí.
Ovšem někdy, když třeba není místo nebo tak,
tak jsou celou březost v těch stísněných klecích.
Samec, chodící kolem klecí, slouží jako pouhý nástroj rozpoznání říje samic.
Člověk poté oplodňuje prasnici vpravením inseminační pipety
s dávkou spermatu do pohlavních orgánů.
Oplodňování inseminací zemědělci provádějí také u ptáků.
Samcům rukou stimulují pohlavní orgány.
Odebraným spermatem následně oplodňují samice.
Ale já nemám brejle jo, takže jako...
Nabereš semeno...
...píchneš to dovnitř.
Jako každá matka, cítí i ta zvířecí ke svým potomkům silné pouto.
Člověk jeijch přirozenou potřebu být spolu záměrně narušuje
a ze zvířat se snaží udělat pouhé stroje na mláďata.
Prasnice jsou třetinu svého života drženy v těsných porodních klecích.
Důvod, kterým je omlouvána existence klecí, je hrozba zalehnutí selat.
To je však i přesto jednou z nejčastějších příčin jejich úmrtí.
Prasnice se v těsných porodních klecích nemohou otočit,
aby se podívaly na svá mláďata, která se rodí jedno po druhém na tvrdou podlahu.
Čím více mláďat prasnice porodí, tím vyšší mají zemědělské podniky zisk.
Proto jsou prasnice vlivem šlechtění nuceny porodit přibližně 14 selat,
a to dvakrát až třikrát ročně.
Smrt je v chovech prasat na denním pořádku.
Selata, která se rodí hendikepovaná či slabá, lidé buď nechávají
zemřít bez pomoci, nebo je usmrcují drastickým způsobem
před zraky matky a sourozenců.
Zraněný a slabý selata se většinou likvidovaly.
Likvidovaly se většinou uhozením s nimi o hražení nebo o zem o beton.
Zabíjení selat, ať o hražení nebo o beton,
jsme dostávali příkazem, že se nebudou tam vlastně živit slabý kusy,
který byly neprospěšný dál do chovu.
Takže jsme to měli nařízený, tyhle slabý kusy a nemocný likvidovat.
Není výjimkou, že se v chovech rodí znetvořená mláďata,
která jsou v některých případech k nepoznání.
Zvídavá selata, která přežijí porod a vyřazování, se v kleci nudí.
Ke svým hrám kvůli nedostatku jiných podnětů využívají svou frustrovanou matku,
případně mrtvé sourozence.
Po odstavu selat odchází prasnice znovu na inseminaci,
kde je zase zavřená do stísněný klece do připuštění,
a potom zase měsíc po připuštění a takhle furt dokola.
Zvířata během svých žalostných životů trpí závažnými zdravotními problémy.
Léčit se je ale chovatelům nevyplatí.
Některé samice trpí kvůli častým porodům výhřezem dělohy nebo konečníku.
Častá jsou také bolestivá zranění způsobená odíráním o těsnou konstrukci klece.
Když byly nemocný a už byly třeba starší,
že se říkalo, že nemá cenu do nich cpát léky, antibiotika,
tak se tam nechaly v tom stavu, v kterym byly, dokud měly mlíko
nebo dokud samy neumřely.
S pobytem v kleci se také zhoršuje jejich psychický stav.
Samice se postupem času vzdají téměř jakékoli snahy dostat se ven.
Starý prasnice už většinou bejvaj, vždycky jsme tomu říkali už zničený
tim chovem, tudíž jsou spíš apatický, polehávaj.
Králičí samice jsou v některých chovech oplodňovány
ještě týž den, kdy porodí.
Spolu s inseminační dávkou jim kromě spermatu vstřikují do pochvy antibiotika.
Záněty mléčných žláz chovatelé neléčí.
Ve většině chovů musí zabřeznout maximálně na druhý pokus,
pokud se tak nestane, čeká je smrt.
Pokud zabřezne, je se svými králíčaty držena v drátěné kleci.
K těm je v některých chovech pouštěna pouze jednou denně,
aby je nakrmila.
Klece chovatelé pravidelně obchází.
Kontrolují mláďata a pokud se jim zdají příliš malá nebo slabá,
udeří s nimi o hranu klece.
A jak se zabíjej?
Tady tyhle malý?
No. Fyzicky.
Jako že jim zlomíte vaz?
No, takhle prostě. (Ukazuje)
O zem.
V průběhu jednoho roku králičí matky porodí až desetkrát.
Neustálé rození potomků a oplodňování bez možnosti odpočinku mnohdy nezvládnou.
Umírají tak vyčerpáním nebo jsou po roce stráveném v kleci
naloženy a odvezeny na jatka.
Ptáčata nemají možnost být se svou matkou ani chvíli.
Rodí se osamocená z tzv. násadových vajec v budovách líhní.
Pomocí moderních technologií se ročně v České republice
vylíhne přes 250 milionů ptáčat.
Mláďata ustrašeně volají svou matku, která však snáší další vejce
v temných halách desítky kilometrů daleko.
Kuřata se líhnou v přepravkách uvnitř automatizovaných komor líhní.
Z inkubátorů jsou převážena a vysypána na pojízdný pás.
Támhle se to vlastně automaticky otočí, kuřata
propadnou... nevylíhlý vejce jedou vlastně do odpadu...
U pásu sedí zaměstnanci, kteří necitlivě prohrabují
nekonečné zástupy vyděšených kuřat, kontrolují zdravotní stav
a fyzickou kondici.
Tady musej potom ty ženský ty kuřata vytřídit.
Musej vybrat skořápky, mrtvý kuřata.
Kuřata, který maj nějakou vadu nebo defekt.
Zvířata, která mají křivé zobáky, fyzické nedokonalosti
nebo jiný hendikep, jsou házena do zvláštních beden
a následně rozprodána ke zkrmení jiným zvířatům.
My je máme zase nasmlouvaný,
jezděj si záchranný stanice
nebo zoologická.
Takže se to prostě takhle zužitkovává dál.
Z líhní jsou převezena do jedné ze stovek výkrmových hal v České republice
nebo daleko za hranice našeho státu.
Život zneužívaných zvířat je sám o sobě krutý.
Jejich těla jsou navíc mrzačena ve velmi nízkém věku.
Selatům jsou štípány zuby, dva horní a dva dolní špičáky.
Štípání zubů u selat by mělo probíhat už v dnešní době bruskou,
ale tím, že je to taky jakoby pomalé a zaměstnancům z toho bolí ruce,
tak se používaj klasický kleště, který samozřejmě jsou po nějaké době tupé,
tudíž se ty zuby různě tříští, zraňují se selatům dásně a tak.
Jsou jim také upalovány ocasy,
které by si vzájemně okusovali kvůli nudnému a nepodnětnému prostředí.
Samci musí podstupovat kastraci,
která ve většině případů probíhá bez anestezie.
Selata při kastraci se neumrtvují, ty umrtvovací přípravky se nepoužívají,
protože třeba někteří zaměstnanci nejsou ochotní kastrovat v rukavicích,
tudíž by si umrtvili prsty, takže kvůli zaměstnancům,
kteří nejsou ochotní si vzít rukavice, se prostě neumrtvuje.
A říkalo se, že by to zdržovalo od práce,
tudíž se to nepoužívalo i přesto, že na to byly pobíraný dotace.
V průběhu několika hodin či dní po narození
jsou mláďatům propíchnuty ušní boltce kleštěmi s tupým hrotem.
Telata musí také podstupovat bolestivé odrohování.
Většina kravínů volí metodu vypalování rohu až na lebku
pomocí tepelného kauteru.
Jak to pálim,
tak vlastně zapálim ty
cévy, který vedou do těch - k těm rohům.
Právě když se takhle mele některej blbec,
tak holt to třeba někdy nepřipálim tak, jak bych měl.
Odrohování se provádí v 96 % českých chovů.
Dle Zákona na ochranu zvířat proti týrání
se smí provádět bez anestezie až do čtyř týdnů věku.
Bylo prokázáno, že telata cítí bolest ještě nejméně
tři týdny po zákroku.
V důsledku odstranění rohů mohou vznikat hnisavé rány
a telata pak prožívají silnou bolest.
Většina lidí vnímá slepice jako stroje na výrobu vajec.
Podniky, které je zneužívají, s nimi podle toho jednají.
Chovají se k nim, jako by byly jen nástrojem,
jak levné krmivo přeměnit na vejce.
Málokdo však ví, jak starostlivé jsou matky,
že prožívají celou řadu pozitivních i negativních emocí
nebo že dokáží uvažovat pomocí dedukce.
Mluví a přemýšlí se o nich pouze v kontextu snášení vajec.
Stejně jako u ostatních druhů ptáků, i u slepic
je snášení vajec spojeno s reprodukčními důvody.
Vejce není žádný dar člověku, je to schránka pro zdravý vývoj kuřete.
Pro slepice není přirozené, aby snášely tak obrovské množství neoplodněných vajec.
Jejich divoké předchůdkyně snesly přibližně 13 vajec ročně.
Dnešní slepice jsou vlivem genetické manipulace
puzeny k produkci až 330 vajec ročně.
V líhních se ročně vylíhne 24 milionů kuřat,
zhruba z poloviny vajec se klubou slepičky a z druhé poloviny kohoutci.
Pracovníci je u linek třídí podle pohlaví a kohoutky hází zvlášť do beden.
Pro vaječný průmysl jsou totiž nepotřební. Nesnášejí vejce.
Důležité jsou pouze zdravé slepice.
Tohle jsou slepice, jo?
Čerstvě vylíhnutá samčí ptáčata a slepičky v horší fyzické kondici
jsou rozemlety zaživa nebo otráveny plynem ve speciálních boxech.
V České republice jsou jich každoročně zabity tímto způsobem miliony.
Slepice, které přežily vyřazování, jsou nuceny podstoupit upalování zobáků.
Z líhní jsou malé slepičky v bednách převezeny do tzv. odchoven,
kde budou žít po dobu zhruba čtyř měsíců, což je věk,
kdy začínají snášet vejce.
Odchovány jsou ve stejných podmínkách,
ve kterých budou nuceny žít po převozu do snáškových hal.
V současné chvíli je v České republice pět různých technologií,
v nichž musí slepice trávit svůj život.
Některé jsou převáženy do klecových snáškových hal,
jiné do voliérového chovu, podestýlkového chovu, volného či ekologického chovu.
Najatí brigádníci, muži a ženy, kteří přemisťování slepic vykonávají,
zacházejí se zvířaty nesmírně krutě.
Klecový chov u nás bude od roku 2027 zakázán.
Do té doby tam však stráví svůj život ještě přibližně 27 milionů slepic.
Ty jsou nuceny stát na zešikmené drátěné podlaze
v přeplněné kleci o počtu 8-20 jedinců.
Životní prostor každé z nich odpovídá velikosti papíru A4.
Nemohou si protáhnout křídla ani uspokojit své základní potřeby,
jako je hrabání nebo popelení.
Nedostatek pohybu navíc způsobuje slábnutí kostí, které se pak snadno lámou.
Zvířata se nemají možnost schovat před ostatními.
Slabší jedinci jsou napadáni silnějšími
a jejich poranění později přerůstá v hluboké a bolestivé rány.
Za kanibalismus může především frustrace z prostředí,
ve kterém jsou slepice nuceny žít.
Smrt je běžná.
Se zákazem klecových chovů bude
nejrozšířenějším druhem slepičího vězení voliérový chov.
Voliérové chovy se od klecových liší pouze
možností vyjít z drátěných klecí na pevnou zem.
Na té musí jeden metr čtvereční sdílet až 17 slepic.
Uvnitř hal jsou dvě až čtyři patra otevřených klecí.
Jejich život je řízen umělým osvětlením, které jim určuje den a noc.
To je přizpůsobené tak, aby produkovaly co nejvíce vajec.
V obrovském hejnu čítajícím tisíce zvířat je nemožné vytvořit hierarchii,
která je neodmyslitelnou součástí sociálního života slepic.
Nepříznivé prostředí je tak i v těchto halách
důvodem vyklovávání peří a kanibalismu.
Ten je z celkového počtu uhynulých slepic příčinou 65 % úmrtí.
Téměř nepřetržité snášení má na slepice devastující dopad.
Ztrácejí peří, hřebínky jim blednou a přepadávají.
Některým slepicím se podaří utéct vývozníkem trusu.
Často však končí v odpadových šachtách, kde umírají hladem
a žízní na hromadách výkalů a tlejících tělech zvířat.
Prostory podestýlkového chovu tvoří betonová zem pokrytá stelivem a rošty.
Zdravotní i sociální problémy slepic jsou stejné jako ve voliérovém chovu.
Nestabilní hierarchie, hluk, chaos, kanibalismus a rychle se šířící nemoci.
Slepice ve volném a ekologickém chovu mohou mít během svého života
přístup do venkovních prostor, stále však žijí v nepřirozeně velkých hejnech,
trpí stresem a umírají na nemoci spojené s častou snáškou ve velmi nízkém věku.
Úmrtí je v těchto systémech nejvyšší.
Přibližně po roce začne produkce vajec klesat bez ohledu na způsob chovu.
Intenzivní snášení vajec se podepisuje na zdravotním stavu slepic.
Sebemenší projev nemoci je automatickým rozsudkem smrti.
Pokud nezemřou samy, zbaví se jich jakýmkoliv způsobem.
Já když vidim polochcíplou,
tak už to dělám tak,
že ji prostě vezmu s mrtvejma,
otevřu popelnici,
jde jako první
a na ni jde prostě ten zbytek.
No a ona se udusí.
Jo.
Některé podniky nabízí prodej tzv. vynesených slepic
drobnochovatelům jako další zdroj svých zisků.
Domácí chovatelé si zbědované slepice odvážejí do svých zahrad,
kde je nechají sloužit, dokud neonemocní nebo nepřestanou snášet vejce.
Nevykoupené slepice jsou odchytávány a prodávány na jatka.
Odchyt provádí brigádníci, kteří si na zbědovaných zvířatech
často vybíjejí svou vlastní frustraci.
Uchopení slepic za nohy, kdy visí hlavou dolů,
je považováno za šetrné a zákonem povolené.
Kostra ptáků je přitom velice křehká a často dochází k vážným zraněním.
Vystresovaná a křičící zvířata jsou nacpána do přepravek,
se kterými je následně zacházeno tak, jako by v nich místo citlivých
a velmi plachých bytostí byly bezcenné věci.
Na jatkách umírají v bolestech stejným způsobem jako kuřata,
která jsou chována kvůli svalovině.
V případě nákazy, jako je například ptačí chřipka,
znamená onemocnění jediného zvířete smrt statisíců ostatních.
Zvířata z takovýchto chovů jsou pochytána a zaživa naházena do popelnic.
Z těch je pracovníci vysypou do obřích kontejnerů a zplynují k smrti.
Ta, která jsou na dně popelnic, zemřou ještě předtím
pod tíhou těl ostatních.
Aby kráva začala tvořit mateřské mléko,
musí být nejprve oplodněna a musí porodit tele.
Mateřské pouto je vlastnost, která je společná všem savcům.
Společně stráví 30 minut nebo maximálně 12 hodin,
podle toho, kdy se zaměstnanec o porodu dozví.
Jakmile tele najde, navždy je rozdělí.
Po umístění do klece, tzv. individuálního boxu,
mládě svou matku volá.
V některých chovech matka volání neslyší, v jiných se volají navzájem
a v některých chovech matka kromě volání mládě vidí dvakrát denně
- cestou do dojírny.
Do nekonečných řad klecí s telaty jsou denně zavírána
další nově narozená mláďata.
Na malé klece v letním období neúprosně praží slunce.
V zimních měsících se nemají jak zahřát ani kam ukrýt před krutým mrazem.
Mláďata často první dny života nepřežijí.
Mnohdy porod nezvládnou ani samotné matky.
Jakýkoli hendikep nebo nemoc také znamená blízkou smrt,
protože se chovatelům nevyplatí o hendikepovaná zvířata starat.
Telata, která kruté podmínky zvládnou, jsou v boudách dva měsíce.
Lidé je poté rozdělí dle pohlaví.
Jalovičky po skupinách zavřou do společných kotců do doby,
než jsou pohlavně zralé na první násilné oplodnění.
Býčky odešlou buď na jatka či na výkrm v České republice
nebo do vzdálených zemí.
Mláďata odloučená od matek trpí neuspokojeným sacím reflexem.
Tuto základní potřebu si proto kompenzují ocucáváním jakýchkoliv předmětů
nebo částí těl ostatních mláďat, které připomínají vemeno jejich matky.
Tato neuspokojená potřeba se u některých krav projevuje i v dospělosti.
To představuje pro chovatele problém, protože krávy sají mléko ostatním
a snižují tak chovatelům zisk.
Takovým kravám chovatelé násilně připevní na nosní chrupavku
plastový nebo kovový kruh se špičatými hroty.
Ty působí ostatním bolest při pokusu o sání
a automaticky od sebe takto nuceně vyzbrojené krávy odhání.
Zatímco odloučená telata musí pít umělou náhražku mateřského mléka
z gumových dudlíků, jejich matky jsou nuceny své mléko odevzdat lidem.
Kvůli tomu jsou drženy v kravínech, kde žijí jedna vedle druhé,
nemají dostatek místa k pohybu, natož aby se mohly proběhnout.
Kravské mateřské mléko je matkám pomocí přístrojů odsáváno v dojírnách.
Prostory jsou koncipovány tak, aby z nich mladé matky neměly možnost uniknout.
Počáteční odpor a snaha zbavit se nepříjemných přístrojů
přechází v průběhu krátkého života krav ve vynucený zvyk.
Prostředí dojíren nelze udržet čisté.
Vyústění mléčných žláz jsou často v kontaktu s výkaly,
ve kterých zvířata leží, zánětem tudíž trpí velké procento matek.
Evropská unie proto povoluje určité množství zánětlivých buněk
v prodávaném mateřském mléce k lidské konzumaci.
Krávy jsou nuceny každý den člověku odevzdat průměrně 20 litrů mléka.
Klesne-li toto množství pod hranici, kdy se chovatelům přestane zneužívání
takových matek vyplácet, ztratí právo na život.
Jsou naloženy do transportu a odvezeny na jatka,
často ve věku nedožitých pěti let.
Ta má vemeno tyjo, nemůže ani jít ty vole.
Jdi!
Jdi tam dál!
No tak, seš pitomá? Jdi tam.
Jdi tam. Otoč se!
Běž!
Jdi tam, ty kurvo!
Jdi!
Otoč se!
Ty bys chtěla kopat ještě?
Chtěla zaplatit.
To je dobrý.
Některé však padnou ještě dříve. Vyčerpané po náročných porodech
jsou často ponechány před halami kravínů pomalé smrti,
dlouhé hodiny v mrazu nebo úmorných vedrech.
Fyzicky zabít ji není problém, že jo, ale
na normální jatka stejně nemůže
a když přijede na nutnou,
tak třeba dneska ji odvézt může,
protože sebou plácla dneska.
A jako...
dělat se to nemá, ale...
on řekne, že mu upadla na autě.
To už mu nikdo nedokáže, jestli ji naložil, nebo ne.
Záleží potom na řidiči, jakej je.
Jestli ji naloží, nebo ne.
A jak ji nakládá, když nemůže chodit?
Veme naviják...
a to vůbec není hezkej pohled.
Běž!
Pičo!
Když třeba tam je bejk, jo,
a tomu se prostě nechce
tam, kde oni chcou.
No tak jsou tam někteří specialisti,
kteří vemou vařící vodu a prostě...
Hele, jednou jsme tady postříkali bejka, jak nechtěl jít ty vole.
To byl takovej mrzák.
Tak jsme na něj stříkali.
Přišla nějaká doktorka, viď, z něj se pářilo a to byl průser. (smích)
V případě ekochovů se pro zvířata nic zásadního nemění.
I zde jsou krávy opakovaně inseminovány a nuceny rodit mláďata.
Mohou s nimi sice strávit sedm dní, ale jejich mateřské pouto
chovatelé poté také nenávratně rozdělí.
Telata jsou zavřena do stísněných prostor individuálních kotců
a jejich matky musí chodit několikrát denně odevzdávat mléko lidem.
Všechny nakonec čeká smrt.
Člověk je jediným savcem na zemi, který se rozhodl
konzumovat mateřské mléko jiného živočišného druhu.
Je také jediným savcem, který konzumuje mateřské mléko v dospělosti.
Výrazy, které používáme, nám často neumožňují představit si pravý význam slov.
Pod slovem maso si sotva vybavíme svaly, šlachy,
tuk zubožených zvířat či zvíře samotné.
Často se domníváme, že jíst zvířata je pouze naše osobní volba.
Nezapomínáme však na ty, kterých se to týká nejvíce?
Denně volíme mezi životem a smrtí bytostí, které se nemohou
našemu rozhodnutí o jejich nesvobodě bránit.
Ročně zabijí pracovníci jatek na území České republiky
přes 107 milionů měsíčních kuřat.
Jejich oškubaná těla se pak prodávají zákazníkům,
které ani na okamžik nenapadne,
že jedí části ještě nedávno žijících tvorů.
Kuřata konzumovaná lidmi
jsou 35 dní stará mláďata v nepřirozeně obrovském těle.
Svůj strastiplný život musí strávit v dlouhých a temných budovách bez oken.
Chovatelé sledují jediný cíl - aby rostla co nejrychleji.
Do výkrmen jsou kuřata navážena z líhní v den narození.
Zaměstnanci je vysypou z přepravek na podestýlku,
která se během jejich života nevymění.
Sama se musí naučit jíst a pít.
Ta, která to nezvládnou, umírají hladem a žízní.
Uvnitř jedné haly může být namačkáno 10 až 70 tisíc ptáků.
Na jednom metru čtverečním se tak pohybuje až 20 jedinců.
Zprvu mají více prostoru,
ale s přibývající váhou se v posledním týdnu života v hale téměř nepohnou.
Přerostlá ptáčata trpí poruchami chůze a chronickými bolestmi.
Jejich končetiny se lámou a deformují pod tíhou vlastního těla,
především prsní svaloviny, po níž je na trhu největší poptávka.
Vlivem šlechtění tvoří prsní svalovina 24 % celkové hmotnosti těla.
Kuřata si potřebují velmi často sedat či lehat,
protože svá těla neunesou.
Především v posledních fázích života,
kdy tráví většinu dne ležením na zahnívající podestýlce.
V té se rozkládá kyselina močová
a vytváří agresivní dráždivý roztok.
Kuřata tak trpí záněty kůže především v oblasti prsou.
Kvůli promočené podestýlce od výkalů
se jim tvoří také hluboké vředy na nohou.
Každý den prochází zaměstnanci haly, aby vysbírali mrtvá těla.
Při pohybu mezi zvířaty se nechovají nijak obezřetně.
Narazí-li zaměstnanec na ptáče, které je příliš malé nebo nemocné,
zbaví se ho.
Píšeme většinou náhlé smrti.
Jedenáctku nebo desítku, pohybový aparát.
Jo? Tady je to všechno rozepsaný.
Já jsem tam totiž viděla, že tam měl někdo tu čtrnáctku,
to brakování. Co to je?
To je zabití, to se zabije.
To se zabije jako.
Takže to nemá cenu vůbec.
Protože ono potom bude živořit, to nemá ve voleti nic.
(nesrozumitelné)
Takže oni by se nenažrali vůbec.
To jim ty velký sežerou.
A tyhle už by neměli vůbec nic.
Proto je to, že jich přivezou víc...
ten chovatel...
a musí se to snížit na určitej počet.
Jo? Pěknejch.
Co vy tady? Pšt!
Co tyhle dva úhyny?
Tenhle je mrtvej...
Oba dýchají.
Oba dýchají?
Oba dodýchají... (nesrozumitelné)
Už nedýchají.
Jsou v jednom kruhu a ty menší se vybíjejí.
To je...
takovej osud kuřat.
To nepředěláš.
Jdi se napít, nažrat.
Nebo tě zabijeme, no.
Zvířata někdy pokusy chovatelů o jejich usmrcení přežijí.
On... on se ještě hýbe.
Fakt?
Teď už musíš mít dost.
Bez pomoci pak umírají pomalou a bolestivou smrtí
na hromadě vyhozených, rozkládajících se těl ostatních.
Další častou příčinou úmrtí kuřat
je jev zvaný syndrom náhlé smrti.
Srdce a plíce přestávají zvládat extrémně rychlý růst svalstva.
Plastové popelnice před halami se denně plní mrtvými těly těch,
kteří život ve svém těle z různých důvodů nezvládli,
nebo byli nelítostně zabiti.
Marketingové strategie některých firem
jsou postavené na označení „farmářský produkt“.
Toto označení má v lidech vyvolat představu o lepším životě zvířat.
Jako hlavní argument kvality svého chovu využívají farmáři délku života zvířat.
Ta zabíjejí místo po třiceti pěti dnech po devadesáti.
Třikrát delší život však pro zvířata znamená pouze prodloužení jejich utrpení.
Před cestou na jatka jsou kuřata pochytána buď mechanicky, nebo ručně.
Mechanický způsob zajišťuje tzv. peer system,
který je prezentován jako šetrný způsob odchytu.
Vozíky se zvířaty odváží řidič ven k přistavenému návěsu,
odkud je posuvná plošina posílá do jednoho z pater transportního vozu.
Některá zvířata jsou následkem této manipulace zraněna
nebo přijdou o život ještě před příjezdem na jatka.
Ruční odchyt probíhá tak,
že skupiny pracovníků tlačí, kopou a hází kuřata do přední části haly,
kde je chytají a vzdorující zvířata bezcitně pěchují do přepravek.
Zvířata mají vlivem hrubého zacházení polámaná křídla nebo jiné kosti
a tvoří se jim podlitiny.
Statisíce vyděšených měsíčních mláďat jezdí denně napříč Českou republikou.
Z transportů smrti vidí poprvé denní světlo,
poprvé cítí čerstvý vzduch.
Ne však na dlouho.
Na jejich příjezd totiž čekají desítky jatek.
Měsíční mláďata jsou zavěšována za nohy.
Bojí se a zmítají v marné snaze uniknout.
Končetiny mají mnohdy zraněné ze surového zacházení
a o to víc je pro ně vše bolestivější.
Dopravník nekompromisně putuje k elektrizované vodě,
která má způsobit ztrátu vědomí.
Pokud kuřata zvednou hlavu, k omráčení nedojde
a zaměstnanci jim za plného vědomí rozříznou krční tepnu.
Na průmyslových jatkách jsou kuřatům podřezány krky automatizovanými stroji.
Těla tisíců zabitých zvířat zaměstnanci věší na háky.
Ta, na kterých jsou patrné modřiny a jiné pohmožděniny z krutého zacházení,
zaměstanci zahazují.
Zbytek těl balí do plastových obalů,
které jsou následně k dostání v obchodech pro zákazníky,
již většinou o nešťastných životech těchto zvířat nic neví.
Na menších jatkách zabíjejí zaměstnanci výhradně ručně.
Takto zabitá zvířata jsou prodávána s označením farmářský produkt.
Přibližně po jednom měsíci života jsou selata vyhnána od matek
do společných kotců, tzv. předvýkrmu.
Zde jsou kvůli lidským zásahům do genetiky a speciálně vyvinutému krmení
nucena přibírat 400 gramů denně, později až 800 gramů.
Prasata jsou čistotná zvířata,
která k životu ve špíně, výkalech a moči donutil člověk.
Dobrovolně by nikdy neulehla na místo, kam vylučují.
Tíživá nuda v kotcích zapáchajících hal
dohání tato inteligentní zvířata k stereotypnímu chování.
Jedním z takových projevů je okusování klecí.
V holém prostředí je mají zabavit řetězy zavěšené nad klecemi.
Pracovníci tvrdí, že kus visícího železa obohatí prostor
a zkvalitní jejich život.
I drobnější poranění mohou pro zvířata znamenat velký problém.
Nešetrnost při zkracování pupečního provazce vede k riziku vzniku pupeční kýly.
Nepříznivé podmínky pro život
jsou také příčinou vyhřeznutí konečníku
a celé řady dalších bolestivých onemocnění.
Vážně nemocná zvířata jsou v chovech mnohdy ponechána bez pomoci.
Veterinární kontroly u nás probíhaly tak, že se, že byly hlášeny předem,
schovalo se vlastně všechno, co by veterinární správě mohlo vadit,
což znamená léky, různý sešity, zápisy o léčení.
Nebo se různě upravovaly, přepisovaly.
Veterina si to většinou jenom prošla, i když něco viděla,
tak prakticky to nějak extreméně neřešila
a tím veterinární kontrola skončila vlastně bez jakýhokoliv nalezení něčeho špatnýho.
Veterinář byl přítomný dvakrát do měsíce, tak na dvě hodiny si to tam jenom prošel,
prokouknul a zase odešel bez jakýhokoliv tam zásahu.
Jenom taková jako aby se neřeklo návštěva.
Neléčené infekce a poranění mohou končit i ochrnutím na zadní končetiny.
Možností, jak z tísnivého prostředí alespoň na chvíli uniknout, není mnoho.
Tou nejméně krutou je spánek.
K tomu mají prasata prostor menší než jeden metr čtvereční.
Pokud by prasata dostala šanci na život v příznivých podmínkách,
dožila by se až patnácti let.
Lidé jim nedávají šanci žít déle než šest měsíců.
I v tomto krátkém čase počítají se smrtí až 20 % z nich.
Jakmile přeživší mláďata dosáhnou požadované váhy,
dostanou se poprvé v životě na čerstvý vzduch
a ocelovými otvory vidí, jak to vypadá venku.
V transportu se více než stokilogramová zvířata tísní
v prostoru menším než půl metru čtvereční na jednoho.
Stres, silné otřesy a nepříznivá teplota.
To jsou důvody, proč zvířata cestu na jatka někdy nepřežijí.
Cílová stanice je pro všechny stejná. Jatka.
Řidiči transportů a pracovníci je vyhánějí pomocí křiku, sprostých nadávek,
kopanců, úderů tyčemi, plácačkami nebo elektrickými pohaněči.
No pojďte, jdeme.
Dělej!
Jdi!
Jdi, zmetku!
No, takhle propad tamten, vole.
Jdi tam.
Podívej se!
Debile!
Oni někdy ze stresu prostě tam
s prominutím chcípnou, jo,
když je tam ti řezníci nahání.
Si myslím, že je to nějakej infarkt nebo něco.
Na některých jatkách lidé usmrcují zvířata přímo před zraky ostatních.
V jiných je nahánějí po skupinách do plynových komor.
Ať je způsob vraždy prasete jakýkoliv, bolest je vždy stejná.
Střeva zaměstnanci vyplachují od výkalů, plní nevyužitými částmi těl
a prodávají do českých domácností.
Například v podobě vinných klobás.
Kachny jsou vodní ptáci.
Pobyt ve vodě je neodmyslitelnou součástí jejich přirozeného života.
Navzdory tomu je většina kachen v České republice
nucena žít na suché podestýlce uvnitř uzavřených budov.
Na našem území jsou drženy tři druhy kachen.
Jejich život je stejně bídný, liší se pouze doba jejich vykrmování.
Některé druhy mezi sebou chovatelé uměle kříží.
Jejich spojení je natolik nepřirozené, že se rodí zcela neplodní jedinci.
Nudné a nepodnětné prostředí, nepřirozené podmínky pro život
a obrovská koncentrace zvířat, to vše vede kachny k nervozitě a stresu.
Vzájemně se napadají, štípou si peří
a vykousávají bolestivé rány zejména v oblasti křídel.
Vodní ptáci velmi často trpí nemocemi pohybového aparátu.
Jejich tělo je uzpůsobeno pohybu ve vodě,
kde mohou ulevit nohám a kloubům od zátěže.
Na souši však musejí nést váhu svého těžkého těla na nohou.
Bez vody navíc nejsou schopny ani udržet své peří čisté.
Kvůli genetickým zásahům se kachny musí vypořádat s dalšími problémy.
Běžným jevem jsou nekoordinované pohyby a přepadávání kachen na záda.
V mnoha případech se pak stává, že v této pozici umírají žízní a hladem.
Některé chovy provozují vlastní jatka.
Zabíjení na nich má být dle slov farmářů šetrné a humánní.
Vyděšená zvířata vidí a cítí, co se děje.
Lidé evidentní projevy paniky a strachu zvířat často nejsou schopni rozpoznat.
Především ne ti, kdo za jejich krutou smrt dostávají zaplaceno.
Aby si uvědomily, že prostě, že jdou na porážku...
To ne.
To zas tak inteligentní zvířata nejsou.
V českých chovech jsou králíci drženi téměř výhradně v drátěných klecích.
Velikost není upravena zákonem.
Za den vyprodukují velké množství výkalů a moči.
Někteří chovatelé neodklízí trus až do doby, než zvířata odešlou na jatka.
Citlivý čich králíků je bez ustání drážděn čpavkem, který se z výkalů uvolňuje.
Králíci v klecích nemohou uspokojovat své přirozené potřeby.
V klecích se ani nepostaví
a kromě pár kroků vpřed a vzad se nemohou pohybovat.
Marný souboj s mřížemi klece a život na drátěné podlaze jim způsobuje poranění.
Chovatelé zranění neléčí.
Králíkům jsou podávána pouze velmi silná rezervní antibiotika.
V chovech jsou běžně využívána
kvůli vysoké úmrtnosti králíků náchylných k mnoha onemocněním.
Živoření králíků trvá tři měsíce.
Hmotnosti, se kterou jsou chovatelé spokojeni, dosahují ještě jako děti.
Po třech měsících jsou naloženi do přepravek.
V budově jatek manipulují zaměstnanci s bednami plnými živých bytostí stejně,
jako by byly pouhým zbožím ve skladu bez citu a emocí.
Desítky beden s tisíci tichých zvířat jsou přistaveny k porážkové lince.
U porážkové linky jsou králíci jeden po druhém surově vytahováni z beden.
Zaměstnanci jim nacpou hlavu mezi ocelové hroty
a pustí do ní elektrický proud, který má králíka omráčit.
K tomu však někdy nedojde.
Jinak téměř němá zvířata na těchto místech křičí strachy a bolestí.
Někteří králíci se v průběhu podříznutí nebo po něm proberou.
S proříznutou krční tepnou lapají po dechu.
Když si toho zaměstnanec všimne, králíkovi svou rukou zlomí vaz.
Pokud to přehlédne, porážková linka unáší trpící zvíře s ostatními těly
do dalších prostor jateční haly.
Tam jsou jejich zubožená těla dále zpracovávána.
Tisíce krůt a krocanů je namačkáno v halách s umělým osvětlením.
Kromě napáječek a krmítek nemají k dispozici nic,
čím by se mohli dlouhé měsíce zabavit.
Nuda a vysoký počet zvířat na omezeném prostoru vede k agresivnímu ozobávání.
Během šesti měsíců jsou krocani vlivem genetických manipulací
dohnáni k váze 25 kg.
Kdyby takovým tempem rostly děti, půlroční kojenec by vážil 45 kg.
Všechna krůtí těla v obchodech pocházejí z umělého oplodnění.
Zvířata jsou tak těžká, že nejsou schopna přirozeného rozmnožování.
Nemohou se rychle pohybovat ani létat.
Hala s obrovskou koncentrací zvířat a chabými větráky
se v letních měsících velmi rychle zahřeje na vysokou teplotu.
Odchyt takto velkých zvířat s sebou nese velkou míru lidské krutosti.
Tak já jsem se chtěl přesvědčit o tom,
jak zachází zaměstnanci se zvířaty.
Protože na internetu se dočteme,
že to dělají vždycky kvalifikovaní zaměstnanci,
kteří jsou řádně proškolení.
Záhy jsem se přesvědčil, že to tak vůbec není.
Surovost pracovníků se stupňuje vzdorem vyděšených ptáků,
kteří se snaží schovat, utéct či bránit.
Ostatní zaměstnanci se chovají ke zvířatům velmi krutě.
S velkou zábavou zvířata fackují, kopou,
protože krocan se brání, tak samozřejmě občas ti krocani jsou agresivní.
Ti vynadala, vole.
Chceš další?
Ty mrdko pojebaná.
Práci jsem zvládl dělat zhruba dvě hodiny,
než mi došlo, že je to celé jen o masakrování zvířat.
Mnoho zvířat při odchytu či během cesty na jatka zemře.
Každoročně je kvůli krvavé vánoční tradici
zabito více než 6 milionů těchto bezbranných zvířat.
Za mě jsou zajímavé třeba studie o rybách,
protože my jako savci
k nim můžeme mít psychologicky dál.
Proto jsou tak užitečné všechny ty evidence based poznatky, které máme ze všech studií,
které máme z posledních, nevím, deseti, patnácti let k dispozici.
Už dneska dobře víme, že i ryby cítí negativní emoce,
prožívají i třeba obavy, strach.
Mají složité sociální jednání.
Používají strategie, třeba když shání potravu.
Nové poznatky o rybách jsou fascinující
a jejich vnímání bolesti je podobné jako u jiných zvířat.
Je tolerance k násilí na nich páchaném tak vysoká jen proto, že nekřičí?
V podzimních měsících začínají výlovy rybníků.
Vodní nádrže jsou pomalu vypouštěny
a rybám tak výrazně ubývá životní prostor.
Rybáři je chytají do sítí,
necitlivě s nimi manipulují a hází do přepravních vozů.
Jedinci, kteří nebyli pochytáni,
umírají ve vrstvě bahna na dně rybníka.
Po výlovu musí několik měsíců žít ve stísněných nádržích na sádkách.
Ačkoliv by kapři normálně přecházeli do zimního odpočinku,
přeplněné prostředí jim to nedovoluje.
Těsně před Štědrým dnem jsou opětovně vyloveni a převezeni do pouličních kádí.
V nich se mohou jen stěží hýbat.
Při vysoké koncentraci zvířat se voda navíc stává velice chudou na kyslík.
Prodejci ryby stresují a ubližují jim neustálým přehazováním
při hledání „vhodného“ jedince na přání zákazníka.
Někteří žijí ještě ve chvíli, kdy jsou jim strhávány šupiny.
Někteří lidé si své oběti odnášejí v igelitových taškách,
aby je zabili sami ve svých domovech.
Pro ryby je pobyt na souši utrpením.
Během cesty se zmítají v bolestech a lapají po dechu.
Vánoce jsou prezentovány jako svátky klidu a míru.
Jak je tedy možné, že jsme během nich každoročně schopni
v ulicích překračovat potoky krve
a sledovat veřejné popravy bez špetky lítosti?
Mimo Vánoce jsou v České republice zabíjeni hlavně pstruzi.
Ti žijí v umělých podmínkách nádrží,
ze kterých se dostanou jen ve chvíli, kdy mají být zabiti.
V plastové vaně do nich rybáři pustí elektrický proud,
následně je podříznou a vykuchají.
Krávy a býky chované kvůli svalovině považuje mnoho lidí za šťastná zvířata.
Jako by dočasný pobyt venku znamenal luxus, který má vynahradit vše, co je čeká.
V tzv. polointenzivních chovech
jsou zvířata od matek odvážena ve stáří několika měsíců
a na další dlouhé měsíce uvězněna v halách.
Hluboká podestýlka, pokrývající betonovou zem,
může dle Krajské veterinární správy vypadat i takto.
V některých výkrmových halách jsou držena malá telata na řetězech tak krátkých,
že jim brání položit si hlavu na zem při odpočinku.
I v případě, že jsou zvířata celoročně na pastvině,
jejich život končí smrtí maximálně ve dvou letech.
Přirozeně by se mohli dožít i více než dvaceti let.
Na jatkách zvířata velmi často nechtějí vystoupit.
Jako by tušila, co je čeká.
Mazej!
Mazej, ksindle!
Čubko zkurvená, táhni ven!
Ven!
Ona se pořád hejbe.
Křepelky japonské
jsou nejmenším druhem zneužívaných ptáků pro svá vejce a svalovinu.
Kvůli drobné stavbě těla jsou drženy v titěrných klecích.
Jejich život je člověkem ukončen v jednom a půl měsíci života.
Odvoz na jatka není pro chovatele výhodný, proto je zabíjejí sami.
Jejich těla se zmítají v trychtýřích, zatímco srdce pumpuje krev z těla.
V České republice roste poptávka po ovčím a kozím mateřském mléce,
respektive po produktech z něj vytvořených.
Ovce a kozy mají na rozdíl od krav možnost strávit část roku venku.
Na podzim a zimu jsou však uzavírány do zemědělských budov.
Mláďata jsou matkám odebírána mnohdy hned druhý den po porodu.
Umístěna jsou do jiné části budovy,
aby na sebe s matkou neviděly a ani se neslyšely.
Jejich odloučení je bolestivé a stresující.
Velké farmy využívají k výživě osamocených mláďat napájecí automaty se sušeným mlékem,
které je navíc mnohdy kravské.
Nikomu nepřipadá zvláštní,
že v jedné části chovu jsou matky s vemeny plnými mateřského mléka,
které odcházejí odevzdávat lidem,
a na straně druhé jehňata sající umělou výživu jiného živočišného druhu z automatů.
Na dojírnu jsou ovce a kozy naháněny dvakrát denně.
Hlavy mají pevně fixovány, aby nemohly před přístroji utéci.
Mléčnou výživu jsou matky nuceny odevzdat i ve chvíli,
kdy jsou již znovu několik měsíců těhotné s novým mládětem.
Zemědělci potřebují, aby se mléčná žláza stihla zregenerovat předtím,
než kozu přinutí mít další mláďata.
Jedním z nejdrastičtějších způsobů, jak zastavit produkci mléka,
je okamžité zastavení dojení.
Uvnitř vemene dochází k velkému tlaku a vzniká bolestivý otok,
který může vést až k zánětu.
Dá se ze dne na den samozřejmě zasušit
právě pomocí nějakého léčiva,
ideálně těch antibiotik.
To mléko se tam může hromadit
a může docházet k problémům toho vemene.
Kozlíci a beránci neprodukují mléko,
jsou proto chovateli považováni za jakýsi vedlejší produkt.
I je se však snaží zpeněžit.
Jsou buď prodáváni do jiných chovů, nebo zabíjeni.
Především v období Velikonoc je vysoká poptávka po tělech jehňat.
Někteří samci jsou v chovech ponecháni
a nuceni sloužit k oplodňování samic.
Vzhledem k tomu, že se musí pářit s desítkami z nich,
bývají vyčerpaní a na pokraji fyzického kolapsu.
V České republice je stále ještě rozšířeným způsobem zneužívání zvířat
jejich držení v tzv. domácích chovech nebo malochovech.
Lidé, kteří znají otřesné záběry z velkochovů,
někdy raději utrácí své peníze u malochovatelů,
nebo se rozhodnou sami začít zvířata pro své potřeby zneužívat.
Byla bych strašně ráda, kdyby se
začalo víc prostoru věnovat těm malochovům.
Protože prostě i to je zneužívání zvířat
a často ty malochovy,
popřípadě domácí chovy,
jsou někdy mnohem, mnohem hnusnější.
V domácích chovech zvířata občas ochutnají trávu a dýchají čerstvý vzduch.
V některých mohou uspokojovat své potřeby
nebo se pohybovat ve svém přirozeném prostředí.
Na první pohled se tedy způsob zneužívání zvířat tímto způsobem
nezdá být tak drastický.
Zvířata se do těchto chovů dostávají různými způsoby.
Jedním z nich je koupě na farmářských trzích.
Na těchto místech jsou plachá zvířata vystavena obrovskému stresu
z velké koncentrace lidí
a prostoru bez možnosti úniku.
V případě chovu drobných savců a ptáků,
jakými jsou například králíci nebo slepice,
nemusí chovatelé jejich držení oznamovat až do počtu několika set jedinců.
S jejich chovem může začít úplně každý bez nutnosti základních odborných znalostí.
Je tedy zcela běžné,
že lidé svá zvířata drží po celý život v podzemních prostorech,
ve sklepech, temných stodolách,
dřevěných boudách bez oken nebo dokonce na půdách svých domů.
V případě, že kupující u chovatele vidí výběhy,
může jen těžko zjistit,
kolik zvířat je skutečně využívá
a kolik z nich je celý život uvězněno v nuzných příbytcích.
A ty taky pouštíte ven?
Ne.
Ty pak si převážim, kde mám slepice.
Tady je odchovám...
Onemocní-li zvířata v těchto chovech,
chovatel si toho někdy buď vůbec nevšimne,
nebo je místo léčení rovnou zabije.
Slepice jsou brutálně zabíjeny jen proto,
že už nesnášejí dostatek vajec.
Kvůli intenzivnímu dlouhodobému šlechtění na vysokou produkci vajec
slepice často trpí různými nemocemi reprodukčních orgánů.
Nejčastější konec jsou samozřejmě záněty vejcovodů.
Na tyhlety záněty odejde většina slepiček
a je to neskutečně bolestivý a v podstatě ta slepička se utopí.
Ta slepička se utopí v těch vlastních zánětlivejch sračkách,
který prostě díky tomu, jak mají uspořádaný ty vnitřní orgány,
jim tečou do celýho těla.
I v domácích chovech zvířata ze svých kotců vychází ven
až těsně před svou smrtí.
Když se podíváme z hlediska zákona,
tak zákon to opravdu diametrálně odlišuje
a když se budeme bavit, jestli něco je týrání,
tak slovy zákona to, co uděláte psovi,
tak může být považováno za týrání,
kdežto kdybyste to samé udělali hospodářským zvířatům,
tak to slovy zákona týrání není.
Vlastně žijou tady s námi,
my nejsme tady od toho, abysme na nich parazitovali,
abysme je někde drželi,
abysme nějakým způsobem si mysleli, že my jsme vrchol
a zvíře je někde dole,
že my si s ním můžeme dělat, co chceme.
Ačkoliv žádné zákony tzv. hospodářská zvířata
před trýznivým životem pro užitek člověka nechrání,
existují místa, kde jim dobří lidé
ze svých peněz a dobrovolných příspěvků od dárců
ochranu a bezpečný domov poskytují.
Ta místa se nazývají azyly.
Pro mě je azyl místo,
kde ty zvířata jsou v bezpečí,
kde ty zvířata dožijí.
Kde jim dáme veškerou možnou péči,
i často nemožnou,
ale prostě uděláme maximum, aby byly spokojený
a žily co nejdýl a byly zdravý.
Zvířata do našeho azylu se dostávají v různých stavech,
někdy jsou opravdu na pokraji smrti skoro dá se říct.
Pak to bývaj hodně mláďata,
takže se k nám dostávají i jednodenní, dvoudenní jehňata, kůzlata.
Pak se dostávaj z různých akcí,
různý tomboly, první ceny na nějakejch plesech.
Tadyhle slepička, ta se k nám dostala od malochovatele,
protože snášela, dle něj, málo vajíček
a vajíčka ostatním rozklovávala,
tak jí hrozilo, že by jí prostě setnuli hlavu.
Já absolutně nechápu, jak někdo může vůbec pochybovat o tom,
že zvířata jsou citlivý bytosti.
To prostě není o tom, že oni by neměli ty emoce,
ale jenom, že my nejsme schopný je přečíst.
Každý zvířátko, od toho nejmenšího potkánka,
po prasátko, beránka, všichni ty emoce prožívaj,
prožívaj úplně stejný emoce jako my.
Určitě cejtěj strach, cejtěj bolest, cejtěj i lásku, náklonnost.
Ten strach cejtěj i třeba když jsou nerozlučný kamarádi
a nějakym způsobem je třeba oddělíme,
že jednoho třeba musíme ošetřit nebo něco.
Tak ten druhej volá, pláče.
Takže nemaj strach jenom o sebe, ale mají strach i o ty svý kamarády.
Vždyť to neni otázka, jestli uměj číst, psát a počítat,
ale jestli dokážou cejtit bolest.
Možná jste až doteď žili v přesvědčení, že jíst zvířata
a další produkty pocházející z jejich zneužívání musíme,
abychom byli zdraví a nic nám nechybělo.
Co když vám ale řeknu,
že všechno to trápení a zabíjení zvířat je naprosto zbytečné?
Co když můžeme být zdraví, sportovat či těžce pracovat
i bez živočišných produktů?
Co když si můžeme dál užívat chuť skvělých jídel
a přitom nezpůsobit smrt jedinému zvířeti?
Když už se takhle někdo v dnešní době rozhodne, že přejde na veganskou stravu,
ať už z jakéhokoliv důvodu,
tak je to vlastně strašně jednoduchý.
Jak si Česká republika stojí v rámci dostupnosti veganskejch produktů,
si troufám říct, že jsme jedni z těch nejlepších v Evropě.
Čechy v tomhletom rozhodně nejsou pozadu, zvlášť Praha, musím říct,
že Praha je podle mě evropská velmoc na veganský restaurace,
na to spektrum toho, jak moc různejch možností tady máme.
Snažíme se, aby si u nás v podstatě člověk mohl dát všechno, na co je zvyklej,
plus na co je zvyklej ze světa.
Lidi jsou často překvapení, jak chutná veganská strava,
protože do dneška kolují takový mýty,
že vegani jí trávu a nebo zrní,
nebo já nevím, co všechno.
Takže když jsem se potom dozvěděl, že ty zvířata jíst nemusim,
tak jsem potřeboval zjistit, že to funguje
a že s tim můžu sportovat.
Takže jsem se opřel naplno do tohohle sportu,
začal jsem ho dělat na co největší úrovni se dá,
trénoval jsem každej den a zkoumal jsem svoje tělo,
co se s tim tělem děje.
A ten výsledek byl neuvěřitelnej.
Fyzicky jsem podle mě na vrcholu svejch sil, co jsem kdy v životě byl.
Já mám za sebou 49 profesionálních zápasů,
44 jsem vyhrál, 30 z toho byly knockouty,
celou dobu, všechny ty zápasy jsem odbojoval tak, že jsem nejedl maso,
takže jsem se přesvědčil názorně, že opravdu to maso není potřeba
nejen pro běžný život, ale ani ty nejnáročnější sportovní výkony.
Já se věnuju MMA, což je zkratka mix martial arts,
je to kombinace všech možnejch bojovejch umění dohromady.
Na profesionální úrovni mám za sebou deset zápasů,
osm výher a dvě prohry.
S tím, že jsem zápasila v různých zemích,
třeba i v Japonsku nebo v Americe
v rámci organizace Invicta.
Jestli mi dává veganská strava výhodu oproti soupeřům?
Rozhodně. Jsem si tím stoprocentně jistej.
Ta první, největší výhoda je, jak už jsem říkal, metabolismus.
To, že ti to tělo rychlejc funguje,
to, že neni zaplněný něčim, co v tobě hnije dalších X dní.
Určitě rychlejší trávení,
s tím souvisí i to, že člověk není tak unavenej,
má mnohem víc energie a lepší regeneraci.
Mně se i zrychlily reakce,
kdy fakt v tom thajskym boxu člověk musí reagovat často během vteřiny.
Ty výhody pro sport byly úplně jednoznačný a opravdu silný.
Já ve svym okolí nenarážim na nějaký předsudky ohledně veganství a sportu
a myslim si, že je docela těžký mít nějakej předsudek,
když vidíte, že člověk jí vegansky
a přitom je na tom velice dobře silově i kondičně.
Pro mě je součástí té mužnosti nějaká zodpovědnost,
i empatie a schopnost vlastně chránit slabší.
A tohle je pro mě i strašně silný argument i pro to, aby člověk nejedl maso.
Že není žádné umění jít někam do hypermarketu,
tam si koupit nějaké zabité utýrané zvíře.
Ta mužnost pro mě je v tom ty zvířata chránit,
takže pro mě je třeba i veganství do určité míry projev té maskulinity,
toho, že se chci postarat o ty slabší a chci jim pomáhat.
Já sám čerpám sílu z rostlin a osvědčuje se mi to.
Zvířata prožívají celou škálu emocí.
Cítí lásku, radost, smutek.
A stejně jako lidé dokáží taky trpět.
Přestože jsou vězněna, mučena a zabíjena,
upínají se k životu i v těch nejhorších chvílích
a bojují o něj do posledního dechu.
Nikdy by si dobrovolně nevybrala zemřít pro člověka.
Ten se ale často ohání výroky o vlastní svobodě a osobní volbě.
Kde je ale svoboda a volba zvířete,
které bylo jeho rozhodnutím zbaveno života?
Se změnou musí začít každý sám u sebe.
V tom, jak vnímá zvířata,
i v tom, za co utrácí peníze v obchodech.
Dokud budou lidé platit za jejich utrpení, nikdy to neskončí.
Ty bytosti, který jste mohli vidět ve filmu,
mají oči, mají tvář,
mají kosti, mají kůži, mají svojí DNA
a my patříme mezi ty zvířata.
A my bezohledně si ubíráme jejich prostor,
jejich právo na život
a v klidu a v pohodě domácností nebo restaurací,
kde nevidíme to utrpení,
si myslíme, že to je všechno v pořádku.
Lidskost by měla být naplněná soucitem.